Ve středu odpoledne jsem měl na své výstavě Třicet tváří světla v Divadle Horní Počernice poslední pozvané hosty, se kterými jsem absolvoval dvě půldruhahodinové komentované prohlídky. No a když už jsem v tom prostoru spolu s fotkami byl, udělal jsem si pár památečních záběrů, abych si jednou po létech pamatoval, jaké to tam tenkrát bylo: Kouknu se pak na ilustrační záběry a uvidím: Bylo mi tam příjemně, svobodně, byli tam fajn lidé. A myslím, že hlavně mým fotkám tam bylo dobře.
Ještě dva dny, říkal jsem jim, a přijedu si pro vás. Jen se mi to zdálo anebo opravdu posmutněly? Zase zpátky domů? Za skříň? Do velkých desek? Na matraci pod deku? Nebo jen tak ležérně opřít o stěnu. "Víš, jak se ti tam práší? A nikdo nás tam neobdivuje, nikomu tam o nás nevyprávíš žádné historky jako tady!" vyčítaly. "Nech nás tu, tady je nám fajn! Občas na nás někdo mrkne, jak nám to sluší, občas jen tak projde okolo, většinou nuda, ale pořád lepší než doma." Jo, holky, kdyby to bylo tak jednoduché.
Celkem tam těch fotek viselo dvaatřicet. Já vím, mělo jich být třicet, když se výstava jmenovala Třicet tváří světla, ale fotky se při instalaci trošku uskromnily, a na zdi se tak vešly ještě dvě ze tří náhradnic. Za dva dny přijedu a sbalím si svých pět švestek. Tedy, přesněji řečeno, svých dvaatřicet švestek. Znají mě. Těžko mi něco rozmluvit, když se rozhodnu.
"Pojedeme vlakem," slíbil jsem jim, abych je navnadil pro dobrodružství. A sám jsem si nebyl jistý, jestli to v pátek odpoledne s dvaatřiceti fotošvestkami vlakem vůbec půjde. Jsou okamžiky, kdy i nemotorista mého typu zauvažuje, jestli by neuplatnil auto. Ale není jich zas moc.
Čas se naplnil a dnes jsem své pohrůžky do puntíku splnil. Když se výstava instalovala, trvalo to skoro osm hodin. "Z kopce" to zabralo jen necelou čtvrtinu a to ještě nejvíc času padlo na rozebírání sedmi komplikovanějších rámů. Systém jsem měl promyšlený předem: Na šest menších fotek jsem si vzal batoh, který jsem dodnes použil všehovšudy dvakrát - v obou případech na výstup na horu Fudžisan. Taky už potřeboval trochu provětrat a na fotky formátu 30x40 a 30x45cm měl optimální rozměry. Navíc jsem do něj naskládal všechny další doprovodné propriety včetně čtyř starších fotoaparátů, které jsem měl na výstavě na ukázku, s čím jsem taky kdysi fotil.
Fotky bez vlastního rámu jsem uložil do speciálně vyztužených desek, z fotek s vlastním rámem jsem udělal dvě velká zavazadla zabalená do pružného plastu, jak se to dělává na letišti. Na záda batoh, jeden balík pod rameno, druhý velký balík do druhé ruky. Čekal jsem sice v páteční odpolední špičce určité problémy, ale se svými dávnými zkušenostmi z hektických přesunů v plné turistické polní narvaným tokijským metrem (viz např. reportáž V Tokiu pod mostem?) bych je měl v pohodě zvládnout. Nakonec vlastně ani nebylo co zvládat, protože problémy nenastaly. Za hodinu a půl jsem byl i s celou rozsáhlou sedmitýdenní výstavou doma. Vida, mohl bych se zařídit jako "výstavní cestující", objížděl bych města a vesnice a loudil bych, aby mě nechali fotky za nevelké vstupné předvést. Nic komplikovaného: Dva balíky a modrý batoh z Fudži.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhh5gMgfV-poaexsbhOmsrVULJr2rIoNPY66FVT9W3KSmpbo1zXmNG6pGQUM6BVLxr1qIcJjHZQtOrecn0WzzO5Dcis9N3BjwUZZyk6tcDek_BKbbdXutxM9KBH6TI7aWlcooKXS_ZEWbfi/w512-h384/20200807_143511-2.jpg)
Půlka fotek z výstavy v Horních Počernicích má teď krátkou přestávku a za deset dní se mnou vyrazí pro změnu na dobřichovický zámek, kde 20. srpna startuje moje letošní třetí a největší výstava. Druhá půlka si může odpočinout, neb jí právě začaly prázdniny, nejspíš mnohem delší než školákům. Vím, prázdniny za skříní, ve velkých deskách nebo na matraci pod dekou asi nejsou nic moc. Ale kdoví, třeba zase jednou přijde jejich čas, a ony se budou moct znovu přečísnout a namalovat, aby jim to v očích diváků nějaké další budoucí výstavy opět slušelo nejmíň tak, jako tohle léto v Počernicích.
Vím, že v tomhle nejspíš nemůžu být jako autor úplně objektivní, ale řekl bych, že jim to slušelo moc! :-)
P.S.: Děkuji všem zdejším čtenářům, kteří vážili cestu na počernickou výstavu, byla to pro mě radost i čest. No a kdo se na výstavu chtěl dostat a nedostal, má dvě možnosti: Buď si může prohlédnout kompletní e-katalog výstavy nebo se navrch přijít podívat na zámek v Dobřichovicích, kde od 20. srpna do 30. září bude k vidění ještě o něco rozsáhlejší výstava s názvem Jedním obrazem, jednou větou. A myslím, že tu bych na jeden zátah vlakem fakt nepobral :-).
Tak si říkám, každý druhý jako ty a automobilový kolos je na mizině.
OdpovědětVymazatKlobouk dolů, já bych v tom viděla přinejmenším konec světa a ty s lehkostí vezmeš svých pár švestek, batoh a hurá do světa.
Ať se fotkám daří.
Mně velmi záleží na tom, aby se automobilový průmysl (nebo přinejmenším jedna jeho část) utěšeně rozvíjel, mám na tom velmi osobní zájem. Dělám to totiž fikaně: Předvádím světu, jak těžké je obejít se v praktickém životě bez auta, čímž naháním automobilkám víc zákazníků, než kdybych psal o tom, jak se mi báječně žije s autem :-).
VymazatKlobouček dolů, Petře, přeju hodně zdaru a tvým krásným fotkám hodně obdivovatelů...
OdpovědětVymazatMoc děkuji. Zítra pro změnu vyrazím jako "čistič Čerf" do Plzně, kde, myslím, bude po včerejších zkušenostech likvidace výstavy v pondělí ráno otázkou několika minut :-).
VymazatTak už se to pomalu krátí a dorázíme s Míšou Do Dobřichovic ;-)
OdpovědětVymazatTak to se moc těším na viděnou!
VymazatA to jsem si kdysi stěžovala, že tahat s sebou pořád housle je pěkná otrava a hrát na pikolu by bývalo mělo něco do sebe :-) Když to ale srovnám s fotošvestkami, jsem v oboru koníčkového transportu stále naštěstí velký zajíc :-)
OdpovědětVymazatKdysi jsem viděl kreslený vtip, sestávající ze dvou obrázků: Na prvním jde po ulici muž s kontabasem a žena s houslemi, na druhém je pohled do orchestru, kde na kontrabas hraje žena a na housle muž. Zjevně gentleman.
VymazatNa nádraží v Počernicích jsem náhodou potkal jednu místní paní, která byla v červnu na vernisáži. Musím říct, že ji pohled na mé fotošvestky zaskočil :-).
Tak je mi z toho smutno, za skříní a v prachu... Ale Dobřichovicemi se už blížíš k nám, tak uvidím.
OdpovědětVymazatPro některé fotky byla výstava první a poslední zkušeností v záři reflektorů, jiné jsou už ostřílenými výstavními mazačkami :-).
VymazatBalení švestek je rituál smutný.
OdpovědětVymazatNikoli nezbytně. Záleží na skupenství švestek :-).
VymazatZáleží vlastně i na obalu. Takový švestkový koláč není od věci.😋
VymazatMinulý víkend jsem v těch Horních Počernicích byl, ale vyšlo to tak že jsem se na výstavu nakonec nedostal... Tak v Dobrichovicich.. M
OdpovědětVymazatDobře, těším se v Dobřichovicích na viděnou.
VymazatNaprosto samostatná jednotka:-)) Tak hodně štěstí při dalších výstavách:-)
OdpovědětVymazatže to máš s transportem fotek "vymakané", jsem zjistil při přebírání výherní fotografie japonské brány Icucušima, u níž jsem měl dopředu velké starosti, jak ji bez poškození přepravím do Brna.
OdpovědětVymazatTo by bylo na světě veseleji, kdyby si každý uměl tak hezky sbalit!
OdpovědětVymazat